-
Fortsættelsen af beretningen om Bardins sommertogt
2009.
Når jeg nu sidder her ved min PC
og ser ud af vinduet, så ser jeg vejrforhold, som næsten kan sammenlignes med en
typisk april dag: Temperaturen er ca. 12 grader, der blæser en stiv kuling fra
sydvest, og regnen veksler mellem vedvarende regn og kraftige byger med kun
sjældne solstrejf ind imellem.
Men det er ikke april, det er
lige før december, og Bardin står ikke foran søsætning foreløbig.
Det er vist det rigtige
tidspunkt at genopfriske, hvad vi har oplevet i fortsættelse af første del af
”Beretningen om Bardins sommertogt 2009”.
Den kommer her, og den
indeholder lidt af hvert – som det snart vil kunne læses.
Tirsdag d. 7. juli var det slut
med Tunø for denne gang. Vi planlagde, at vores rute skulle gå sydpå gennem
Storebælt, men først med en afstikker fra Tunø til Endelave. Efter at have
nærstuderet vejrudsigten for de næste dage blev vi imidlertid enige om, at vi
ville sejle til Kerteminde i stedet for. Vejr-menuen for de næste 2-3 dage
truede med meget kraftigt blæsevejr fra sydvest og byger med torden. Vi havde
ikke lyst til at strande 3, måske 4, dage på Endelave, og det var ikke fordi, vi
havde fået ø-kuller efter 3 uger på Tunø, vi havde blot lyst til at komme videre
sydpå.
Vi forlod Tunø med udsigt til en
frisk vind fra sydvest til vest, masser af blå himmel og risiko for byger senere
på dagen. Vi skøjtede sydpå for halvvind med vores rullegenua rullet helt ud,
det var slet ikke nødvendigt med storsejl.
En times tid efter at vi havde
forladt Tunø hører vi pludselig et panisk: Mayday, mayday, mayday på vores UHF.
En cool Lyngby operatør svarer med forespørgsel om, hvad problemet er, og hvad
positionen er.
En ophidset stemme forklarer, at
de befinder sig i en sejlbåd nordvest for Tunø på vej fra Århus til Tunø. De er
sejlende sammen med en anden sejlbåd, hvor skipper er gået på dæk for at ordne
noget ved genuaen, og han er faldet omkuld ude ved genuaen og han ser helt
livløs ud, og første gang bliver det uhyggelige sagt: han ser nærmest ud, som om
han er død. Det beskrives, at bølgerne er meget store, og konen står alene ved
roret og kan intet stille op.
Samtalen fortsætter på UHFen, og
operatøren gør sit bedste for at tale den kaldende båd til ro, men det lykkes
ikke særlig godt. Skipper på den kaldende båd kan intet gøre for at komme den
nødstedte til hjælp, bølgerne er for høje, han kan ikke lægge til ved den
nødstedte båd, og han kan slet ikke forlade sin egen båd og overlade båden til
sin kone. Lyngby forstår hurtigt situationens alvor, og de får alarmeret en
redningshelikopter, som i forvejen er i luften, men ca. 20 minutters flyvetid
væk, og samtidig får de alarmeret en lodsbåd fra Århus, som sendes til
assistance.
Vi følger med i forløbet på
vores båd, og vi synes, at de 20 minutter til helikopteren når frem føles meget
lange, hvordan må det ikke føles på den nødstedte båd og ledsagebåden?
Endelig når helikopteren frem og
får med en del besvær sat en redningsmand ned på den nødstedte båd, det har ikke
været det rene spøgeværk med store bølger, kraftig blæst og en mast som svajer
fra side til side med en blafrende genua. Men efter 7-8 minutter er både den
livløse mand og hans kone blevet hejst op i helikopteren, og den sætter kurs mod
Skejby Sygehus. Kort efter når lodsbåden frem og tager den nu forladte båd på
slæb tilbage til Århus.
Historie slut – puha!!
Vi fortsætter turen sydpå, forbi
Samsø, forbi vindmølleparken syd for Samsø og nord om Fynshoved. Det har været
god sejlads, og nu er vi endda i læ af Fyn. Efter at have passeret Romsø startes
motoren, da kursen skal sættes ind mod Kerteminde med vinden lige i næsen. Men
kort efter kommer der en hyle advarsel fra motorpanelet og der er lys i lampen,
der viser for høj kølevandstemperatur. Jeg reducerer omdrejningerne, men det
hjælper kun kortvarigt, så komme lys og lyd på igen. Der er kun en løsning:
genuaen ud igen og sluk for motoren.
Når sandheden skal frem, så er
det sket et par gange før på turen fra Sjælland til Tunø, men da var forholdende
en del mere udfordrende for motoren, nemlig 12-15 sekundmeter lige i næsen i
Kattegatvandet nord for Sjælland og ret høje omdrejninger. Lidt færre
omdrejninger havde dengang kureret lys og lyd, men man bliver jo noget utilpas
ved fænomenet. Jeg havde gjort de ting, som jeg i situationen kunne gøre: jeg
konstaterede, at der stadigvæk kom kølevand i normale mængder ud ved
udstødningen, jeg stoppede motoren og konstaterede, at kølevandsfiltret ingen
forureninger indeholdt og at motorblokken ikke var varmere, end at jeg kunne
holde håndfladen på blokken, hvor temperaturføleren for kølevandet er monteret.
Jeg begyndte at lure på, om det ikke var mest sandsynligt, at det var
temperaturføler, som var defekt. Kort før Kerteminde startede jeg motoren igen,
og vi kommer i havn og bliver fortøjet uden mislyde.
Vi havde planlagt at blive i
Kerteminde nogle dage, idet der også var nogle andre småting, som skulle
indkøbes ved Bådkommissæren og monteres. De har ved Bådkommissæren i butikken
også en decideret ekspedition for motor ting og sager. Jeg beskrev mit
kølevandsproblem for motormanden, og hans konklusion var klar: det kan kun
skyldes en defekt temperaturføler – så langt, så godt, inden dramatiske og dyre
problemer. Men så kom et uventet problem. Til min 3-cylindrede Volvo Penta 2020
fandtes i datalageret et større antal temperaturfølere med forskellige type- og
serienumre. Jeg skulle medbringe motorens serienummer, før den rigtige
temperaturføler kunne bestilles. Jeg fik beskrevet, hvor på motoren den lille
plade med motor informationer er placeret. Det sidder selvfølgelig i mit lille
motorrum på et yderst utilgængeligt sted, så jeg måtte i gang med spejl og en
lille lygte, men så havde jeg også de nødvendige data. Så kom der gang i
sagerne, og kort efter var temperaturføleren bestilt, og næste morgen kunne den
hentes ved Bådkommissæren. Temperaturføleren var helt uproblematisk at skifte,
og det var så det. Der har ikke senere været uønskede mislyde, men man er jo
lidt spændt, de første gang motoren herefter kører i mange timer.
Vi kunne herefter indlede vores
mission i Kerteminde: at være afslappede turister, vi gennemtrawlede byen på
kryds og tværs, vi besøgte Johannes Larsens Museum, som ligger lige uden for
marinaens nordvestlige hjørne. Det var en meget spændende og interessant
oplevelse at besøge den kendte fynske malers bolig, som nu er museum, det kan
anbefales. Vi gik lange ture, og udforskede – som sædvanligt – de kulinariske
udfordringer i Kerteminde. Som jeg plejer at sige: fordi man lever i en båd,
behøver det jo ikke at være simpelt. Faktisk bruges der nok mere tid på at
tilberede måltider på Bardin, end der gøres på vores hjemmeadresse, men det
synes vi, er en del af fornøjelsen ved vores bådliv.
Mandag d. 13. juli sluttede
vores ophold i Kerteminde, og vi satte kursen mod Nyborg. Vejret var godt,
vinden antydede, at vi kunne komme fremad med fuld sejlføring, så vi så frem til
en god sejltur. Men vinden snød. Efter en halv times tid var vinden væk, og
motoren blev startet. Vi kunne se det samme mønster på de mange andre sejlbåde,
som var på vej sydpå som os. Men så kom vinden igen, så kom sejlene op, så gik
vinden igen, så kom motoren på, så kom vinden igen, så kom sejlene op, og så gik
vinden igen – og så opgav jeg og beholdt motoren på og sejlene nede.
I Nyborg kan vi godt lide at
søge helt, helt ind i den gamle havn og fortøje lige nedenfor Cafe Rembrandt.
Der er stille og roligt og 110 % læ. Vi slentrede en stille tur i byens
butiksgader, vi handlede lidt fourage i Kvickly, og så måtte vi selvfølgelig
besøge den lokale marineshop – og tænk: der var udsalg med nogle
beklædningsting, som de havde haft på en udstilling. Jeg købte et par ”maritime”
livremme, men fandt også i butikken nogle ”må-ha’-dimser”, det løber man jo
næsten altid over, og et ikke tidligere erkendt behov opstår pludselig ud af den
blå luft. Men i den sammenhæng er vi vist ikke værre eller bedre end så mange
andre sejlere.
Næste dag tirsdag d. 14. juli
begav vi os ud på en længere rejse, nemlig helt til Lundeborg, ca. 11 sømil. Vi
ankom omkring middagstid, og vi blev af en meget aktiv og nærværende kvindelig
havnefoged vinket ind i bunden af den gamle havn, og vi blev godt fortøjet med
stævnen mod kajen ved siden af en anden sejlbåd, og så lå vi godt. Den
kvindelige havnefoged har haft jobbet i mange år, og hun har afløst sin mor, som
var den tidligere havnefoged, men samme stil, aktiv og nærværende.
Vi tilbragte dagen med en god
frokost, en langsom og afslappende gang moleræs, og ikke mindst udsigten fra
cockpittet til eftermiddagens ”hafen-zirkus”, som gradvist efterhånden fyldte
den gamle havn op godt og grundigt. Om aftenen kom COBB-grillen i gang, og snart
var en god dag brugt op. Godnat.
Næste morgen skulle turen
fortsættes til Rudkøbing. Den stopfyldte gamle havn gik hurtigt i opløsning, og
efter en gang langsom morgenmad kunne vi også komme ud. Vi tøffede mod Rudkøbing
uden vind, men ellers godt vejr. Vi ankom til Rudkøbing lidt over middag, og vi
var forberedte på, at vi skulle på plads jagt. Vi er tit ankommet til Rudkøbing
– hvor vi har været mange gange – og haft store problemer med at finde et sted
at fortøje, men denne gang så vi en anderledes marina. Der var masser af tomme
grønne pladser, og vi søgte ind imod vores favoritplads helt inde i bunden af
marinaen ved broen. Og minsandten, pladsen langs med kajen ved broen til
inderhavnen ved restauranten var ledig, heldet var med os. Vi funderede lidt
over, om de usædvanligt mange ledige grønne pladser skyldtes, at Rudkøbing
sejlere i stort antal var væk og gæstesejlere endnu ikke ankommet.
Vi gjorde lidt frokost indkøb
ved fiskehandleren på havnen, og derefter blev Rudkøbing slentret igennem på
kryds og tværs.
De næste par dage gik med alt og
ingenting. Der er en god grillplads ved havnekontoret og der fik vi os bænket to
aftner med COBB-grill.
Den ene aften så vejret lidt
truende ud sydpå, men skyerne kom aldrig for alvor til Rudkøbing. Så det var
rigtig hyggeligt – bortset fra én enkelt ting.
På grillpladsen er det klart
skiltet, at hunde skal tøjres. Men tre familier havde hunde, små uophørligt
gæffende bæster, som selvfølgelig ikke var i snor eller tøjret. De styrtede
støjende rundt mellem borde og ben og havde det vældigt fornøjeligt. Ind i
mellem skulle snuden lige stikkes ned i vores klapkasse, og det var ikke hele
tiden nok blot at vifte dem væk. Jeg brokkede mig over ståhejet, og så blev
hundene tøjret i måske 10 minutter, og så blev de blot løsnet igen. Det var
klart, at hundenes familier ikke havde særlig forståelse for min irritation. Jeg
ville naturligvis ikke acceptere, at jeg måtte forføje mig til min båd på grund
af bæsterne, så jeg og Kirsten gjorde vores bedste for at ignorere dyrene. Ret
irriterende. Det har nok ikke hjulpet på sagerne, at jeg blankt vedkender mig,
at jeg ikke er hundeelsker. Især små udresserede ustyrlige støjende hunde
irriterer mig, og det gør det så ikke bedre, når deres familier nærmest ser
lykkelige ud og kikker forelskede på deres fornøjelige små kæledækker.
Lørdag så vejret ikke lovende
ud, skyet, blæsende og med udsigt til heftige byger. Vi ville have været op i
Rudkøbing by, hvor der skulle være musik i byen med den – af nogen – kendte
skotsk/irske folkemusik duo Harness, som vi i Haderslev og andre steder har
lyttet til flere gange, og de er rigtig gode. Men vejrudsigten gjorde, at vi
holdt os i nærheden af Bardin i stedet for. Og godt det samme, for regnen kom i
stride strømme. Over middag så vi pludselig på kajen i nærheden af vores båd et
par kendte ansigter, Hanne og Christian Bruhn, som i deres båd Zafari lå i
Svendborg. De havde taget rutebilen til Rudkøbing for at høre musik, men de
kunne berette, at regnen havde kortsluttet musikernes musikanlæg, så alt var
gået i kage, og de havde opgivet at spille videre. Så vi var ikke gået glip af
noget.
Søndag d. 19. juli forlod vi
Rudkøbing for at sejle til Svendborg. Turen igennem Svendborg Sund forbi Troense
er altid en køn tur og en afslappende oplevelse.
Vi var spændte på at se den
gamle havn i Svendborg. Vi vidste, at den havde gennemgået en total ombygning,
men vi havde ikke besøgt Svendborg efter at havnen var færdig – eller næsten
færdig. Jeg skal ikke forfalde til at beskrive, hvorledes havnen nu tager sig
ud, for det skal ses og opleves. Jeg må dog udtrykke, at det var en imponerende
oplevelse at se alt det nye med perfekte fortøjningsmuligheder og virkelig gode
faciliteter. Byggeriet var knap nok færdigt, men der manglede ikke meget. Alt i
alt virkede det for os, som om det var meget nemmere at finde en plads og
uproblematisk lægge til kajs. Positiv oplevelse!!
Svendborg kan ikke besøges uden
at vi skal aflægge Bendixens Fiskehandel for enden af molen et besøg, og således
også denne gang. Der er altid basis for at arrangere en lækker frokost. Og det
gjorde vi så. Vore gode venner Hanne og Svend Vogt var nemlig ankommet i
Mjølner, deres MAXI 95, og vi har en fælles interesse: mad, mad og mere mad. Vi
er rigtig gode til at hygge os med en god frokost i hinandens selskab, og ved
andre lejligheder og i andre havne med god gang i COBB-grillerne. Velbekomme.
Lige over for Bendixens
Fiskehandel ligger der en pizza restaurant som kan stærkt anbefales, hvis man en
dag ikke gider stå på hovedet i kødgryderne. Pizzaerne er af høj kvalitet, de
fremstilles lynhurtigt til Take Away, også selvom restauranten er godt fyldt op,
og så er afhentede pizzaer noget billigere end pizzaer serveret i restauranten.
Det kan også anbefales. Det er muligt, at læseren synes, at beskrivelsen af mad,
indkøbsmuligheder og andre relaterede emner optager meget plads i
turbeskrivelsen. Men det går vi altså en del op i, og det er nu også min
erfaring, at en hel del andre sejlere vedkender sig samme last.
En slentretur gennem Svendborg
afslørede ingen iøjnefaldende ændringer. Byen var som sædvanligt i feriesæsonen
fyldt med mange turister af mange nationaliteter.
Næste morgen onsdag d. 21. juli
satte vi kurs mod Faaborg, dejlig sejltur for fuld sejlføring. Det har vi ikke
oplevet for meget af på vores tur, så det nød vi meget.
Vi tilbragte en enkelt dag og
nat i Faaborg, og derefter sejlede vi til Haderslev.
Vi havde inviteret et par
børnebørn – to teenager piger – til at sejle med os en lille uges tid, og det
foregik i de nære havne, Assens, Baagø, Kolding og Skærbæk. Det var nogle
dejlige dage med vore søde gæster, og det er utroligt, hvad en oppustet Zodiac
gummibåd kan bidrage med af underholdning. Det var vores første besøg på Baagø
efter havneombygningen, og det var en positiv og god oplevelse. Havnen var knap
færdig, og der var stadigvæk store maskiner og håndværkere i gang, men det vil
helt klart blive et attraktivt sejlermål fremover.
Vi afleverede pigerne i
Middelfart lige før Middelfart Jazzfestival skulle startes op, og de returnerede
til Allerød med tog. Vi forlagde båden til Kongebrogårdens marina, og så kastede
vi os ellers ud i jazzfestivalens fornøjelser: jazz i mange gode stilarter,
fadøl og fastfood som den dominerende menu. Når hovedet havde fået nok musik, så
fortrak vi til båden, og COBB-grillen kom i gang. Vejret var godt, ren
fornøjelse.
Efter Middelfart Jazzfestival
tøffede vi rundt til Bogense, Endelave og derefter ville vi prøve noget, som vi
ikke tidligere har prøvet, nemlig at sejle til Odense. Hele den lange indsejling
til Odense gennem Gabet ved Enebærodde og til sidst gennem den gravede Odense
Kanal er meget, meget grundigt afmærket. Alligevel synes jeg, at turen i vores
30 fods sejlbåd krævede meget koncentration i meget favorable vejrforhold med
næsten ubegrænset sigtbarhed. Der sejler store skibe til Odense, og det er
tankevækkende, at man først ved 70 meter anbefaler lods, og dernæst først ved
100 meter skibe har lods tvang. Det er endnu mere utroligt, at man fra
Lindøværftet kan få bugseret deres mega, mega store containerskibe ud gennem
Gabet ved hjælp af 7-8 bugserbåde. Jeg havde for efterhånden en del år siden
helt tilfældigt den oplevelse – en dag jeg var ude at flyve – fra luften at se
Lindøværftets allerstørste containerskib blive bugseret ud gennem Gabet, det
virkede fuldstændig naturstridigt. Jeg har senere hen på Discovery set seancen
gentaget fra hav-niveau, de må jo have haft et filmhold på plads.
Men jeg syntes på vej til
Odense, at jeg havde nok at se til, selv med en meget state-of-the-art Garmin
kortplotter. Men turen er bestemt en oplevelse værd. Odense kommune har iværksat
et projekt ved havnen i Odense. Projektet hedder simpelthen ”Havnen”, og der er
en ret grundig omtale af det hele på internettet. Det ser for gæstesejlere ret
lovende og tiltrækkende ud på internettet, men de må have haft et ret dygtigt
reklamefirma til at udforme linket. Der var da gode fortøjningsmuligheder, men
ellers var havneområdet en lidt kold affære – efter vores opfattelse. Men vi tog
turist tøjet på og begav os op i Odense by, og der kan man godt få flere timer
til at gå. Vi gik på museum, nemlig Jernbanemuseet, som sjovt nok ligger lige
ved jernbanestationen. Det var en meget interessant oplevelse. Jeg tror, at det
er særlig interessant for besøgende i vores aldersgruppe, idet man ser mange
typer tog og lokomotiver, etc., som vækker en del erindringer til live. God
oplevelse.
Dagen efter ankom vores datter
fra Allerød med tog. Vi havde inviteret datteren og endnu et barnebarn –
femårige Alma – på besøg på Bardin, og vi turistede den igen i Odense og lavede
– til en afveksling – en god middag i båden.
Tiden kom til at vi skulle
forlade Odense. Det havde været temmelig blæsende i Odense, og det var ikke
nogen undtagelse på afgangsdagen. Men ud igennem kanalen og det afmærkede løb er
man jo i høj grad i læ af det omgivende land. Jeg var dog fuldstændig klar over
– hvad jeg delvist havde undladt at briefe besætning , fru Thomsen, om – at det
ville blive en ret urolig seance, at sejle ud gennem Gabet med 12-14 sekundmeter
fra nordvest, altså lige ind i Gabet og lige ind i stævnen. Interessant nok, og
noget uventet, så var der forholdsvist roligt lige på højde med Enebærodde, og
derfra måske en halv sømil ud. Alt vandet fra nordvest skulle igennem det smalle
løb, og det så ud, som om at dette fænomen glattede bølgerne temmelig meget ud.
Men efter det forholdsvis rolige vand lige i Gabet kunne vi se ud i bølger, som
ville have gjort selv en garvet surfer rigtig glad. Vi havde planlagt at sejle
til Korshavn ved Fyns Hoved, så der var ikke andet at gøre, end at lade motoren
køre for fuld power lige ind i og op i bølgerne, indtil vi var så langt ude, at
vi kunne dreje til styrbord og få vind i den smule genua, som jeg rullede ud. Da
det vilde rodeoridt var overstået gik virkelig fint mod indsejlingen til
Korshavn med vinden foran for tværs, og vi kom til Korshavn i god form, og lidt
glade for, at turen var overstået. I Korshavn er der bygget nyt broanlæg, siden
vi sidst var der – en del år siden – og man skal ikke længere forsøge at kapre
en bøje til en agterfortøjning. Der er pæle til agterfortøjningerne, der var
adskillige ledige pladser, og vi løb ind i plads langs med en mole, hvor der
stod 5-6 venlige mænd og hjalp os med at lægge til, det blæste nu omkring 15
sekundmeter direkte fra siden, så det var en yderst velkommen assistance.
Vi fik ryddet op og åbnet en
flaske kølig hvidvin, det havde vi vist fortjent.
Vi gik i land og udforskede
nærområdet. Det er uden tvivl et yderst attraktivt sted at opholde sig som
gæstesejler, der er masser af grill-pladser og gode badeforhold.
Men så var der jo lige blæsten,
da vi var i Korshavn, så vi fortrak til båden og hyggede os og lod os underholde
af alt den tilgående trafik af mere eller mindre rutinerede gæstesejlere. Det er
utroligt, så indlysende det er, når der kommer en tysk lejebåd ind med 5-6
mænner ombord, hvor det er lige så indlysende, at selv ikke manden ved
styregrejerne er i besiddelse af monumental rutine. Det lykkedes også flere at
ramle ind i sidebådene i forbindelse med tillægningen. Vi lå heldigvis helt
beskyttede på vores plads.
Om natten døde vinden helt ud,
og næste morgen var vandet blikstille, og vi beredte os på at sejle til
Juelsminde, og herfra ville vi endnu en gang prøve Rosenvold af. Vi havde for år
tilbage forsøgt at sejle til Rosenvold havn. ”Forsøgt” er et bevidst valgt ord,
idet vi aldrig kom ind forbi molehovedet og ind i havnen, der var simpelthen
ikke dybt nok. Jeg måtte efter 3-4 forsøg opgive og sætte kursen mod Juelsminde
med 10-12 sekundmeter fra nordøst, lige det vi havde brug for i halvanden time –
og Kirsten havde fødselsdag, som skulle have været fejret stille og roligt i
Rosenvold.
Vi ankom i dejligt vejr, og jeg
får båden sejlet ind midt i den korte med markerede indsejling og holder vejret,
da vi passerer molehovedet. Men jeg så ikke under 1,8 meter, og vi stikker 1,65
meter, så det var jo OK. Ret fremme var der en ledig grøn plads, som vi sætter
kurs mod. Ved siden af pladsen til venstre lå en Comfortina 32 med besætning
ombord. Jeg spurgte skipper, om han vidste, om pladsen reelt var ledig, og han
bekræftede, at ejeren var på ferie. Dernæst spurgte jeg til vanddybden, idet mit
ekkolod viste 1,6 meter, da vi var fortøjet. Min føler til ekkoloddet sidder ca.
30 cm. foran kølen, så jeg var ikke alt for urolig. Men sidemanden meddelte, at
han stak 1,75 meter, og han havde sjældent problemer med at komme ind og ud.
Somme tider måtte han ganske vist vente lidt på højere vandstand, men det var
angiveligt ikke ret tit. Vi slog os til ro og havde en dejlig eftermiddag og
aften i Rosenvold havn, som ligger lige ved en større campingplads og med fin,
fin badestrand på begge sider af havnen. Så vidt så godt.
Næste morgen kunne jeg se på
pælene, at vandstanden var faldet 20-30 cm, og det fremkaldte en del
panderynker. Nå – vi afsluttede stille og roligt vores morgenmad og gjorde klar
til afgang. De forreste fortøjning blev inddraget, motoren blev sat i bakgear –
og der skete ikke en dyt. Jeg forsøgte med mere power, med fuld power, men uden
resultat. Vores torpedo-køl er helt fladbundet og slutter bagtil i en spids, så
jeg var godt klar over, at fuld power i bakgear med båden stående på grund i
mudder blot ville få bagkanten af kølen til at grave sig dybere ned og fast.
Tænke, tænke, tænke. Nu var agterpælene ikke langt ude, så jeg fik fastgjort
fortøjningerne i begge sider helt i top, lagde fortøjningerne rundt om
agterklamperne, hen til skødespillene, og så var det bare i gang med langsomt at
hejse hækken ud af vandet ved hjælp spillene. Det lykkedes at hæve agterpartiet
ca. 15 cm, og så blev det igen forsøgt med fuld power i bakgear. Båden bakkede
nu ganske, ganske langsom, centimeter for centimeter. Jeg kunne gradvist løsne
agterfortøjningerne, og efter knap 10 minutter fik jeg båden igennem pælene.
Puha. Men først da vi lå midt i havnebassinet, følte jeg, at båden flød frit. Vi
fik sat kursen mod udsejlingen for fulde hammer, holdt vejret – og sad fast ud
for molehovedet. Jeg gik ud til stævnen og inspicerede forholdene, og jeg
syntes, at jeg kunne se, at vandet var lidt mere mørkt til bagbord. Jeg fik
båden vrikket fri med fuld power i bakgear, sejlede så langt tilbage som muligt,
og så fuld fart frem igen imod det lidt mørkere vand. Jeg så på ekkoloddet 1,8 –
1,7 og så 1,6. Kølen fik fat i bunden – men så pludselig gled vi forbi
molehovedet og båden var på 2,3 meter vand.
Og så kan vi synge som Eddy
Skoller: ”What did you learn in school today….”
Vi lærte, at vi har været 2
gange i Rosenvold – første gang og sidste gang.
Det cirkus gider vi ikke opleve
igen. Vores båd er jo ikke en af de største, så jeg må jo tro, at andre oplever
noget lignende, når de besøger Rosenvold havn. Den nævnes ofte som en
tiltrækkende gæstehavn, men vore eksperimenter med Rosenvold er slut. Punktum.
Efter denne oplevelse begyndte
vi at sætte kursen mod Haderslev. Vi havde kalenderen godt overtegnet med
diverse fester, og vi ville også til Haderslev Jazzfestival.
Efter jazzfestivalen sejlede vi
nogle få ture i nærområdet, og under en vandretur på Aarø mandag d. 14.
september spurgte jeg fruen, hvad hun ville sige til, at vi nu returnerede til
Haderslev og dermed satte punktum for vores sejlersæson.
Så ville jeg benytte resten af
efteråret til at lakere apteringen i båden, således at lakken var gennemhærdet
til foråret, og lugten af lak var fordampet fra båden.
Det blev vi enige om, var en god
ide.
Vi fik tømt båden helt og
aldeles, jeg fik skruet dele af apteringen fra hinanden, slebet og dækket af i
båden, og så fik båden 5 lag silkemat lak med passende afhærdning imellem
lagene.
Det er nu afsluttet, det ser ret
godt ud, apteringen er samlet igen, og som en sideeffekt blev jeg nødt til at
hovedrenovere el-system og el-panel, som var begyndt at lide af forskellige
skader,og det er også afsluttet.
Båden står på land i stativet,
den har tjent os som flydende bolig i næsten 4½ måned, så den kan godt holde
fyraften.
Jeg kan nu godt holde
sejler-genet i ro til foråret.
Men jeg ved, at medio marts
begynder havneplads klaustrofobien at melde sig, og så må jeg have arbejdstøj og
arbejdshandsker på igen. Sådan er det år efter år efter år, og sådan bliver det
nok ved i mange år endnu – håber Kirsten og jeg.